VARSTI SAJAB Vietnami muinasjutt
See on alati nii: kui kärnkonn krooksub, hakkab sadama.
Aga kas teate, miks? Ei tea? No hästi, kohe räägin.
Ammu-ammu, kui veel inimesi Maa peal ei olnud, juhtus selline lugu.
On-Zei, taeva valitseja, mängis malet vana naise Zasuhhaga.
Ðahh! - Nii, nii.
Matt!
Jälle te võitsite. Mis siis ikka, valige mistahes täht.
Vot see.
Ei, tähtede peale ma enam mängida ei taha. Tähed on mind ära tüüdanud.
No üks partii veel, mille peale aga soovite. - Hea küll, olen nõus.
Mängima hakkame koskede peale. - Koskede peale?
Aga milleks teile, proua Zasuhha, kosed?
Oh, auväärne On-Zei, suur ja tark taeva valitseja,
kas te siis ei tea, et kosed on peamised veeallikad maa peal?
Keda siis vesi segab, austatud Zasuhha? - Mind segab, mind! Vesi, see on elu.
Aga keda segab elu, proua Zasuhha? - Mind.
Tuletage meelde, auväärne On-Zei,
mida ma rääkisin teile juba kakskümmend miljonit aastat tagasi?
Oodake, oodake. Olen unustanud.
Ma anusin teid, mitte anda maale piiskagi vett.
Ah, nii-nii! Midagi sellist nagu meenub. Pange malendid paika.
Kuid te ei kuulanud mind, taeva valitseja. Ja mis sellest välja tuli? - Mis siis tuli?
Maale ilmusid lilled ja rohi. - Täiesti õige, lilled ja rohi.
Ja siis kalad! Ja linnud! - Nii, nii.
Hiljem loomad! - Siis loomad.
Ja kui nii edasi läheb, võivad ilmuda ka inimesed.
Inimesed ilmuvad kindlasti. - Inimesed hakkavad kuivuse vastu võitlema!
Ja kunagi hävitavad nad minu - kuivuse jumala. - Kindlasti hävitavad.
Selleks ma vajangi koskesid.
Mis siis ikka, kosed, siis kosed. Teie käik.
On loomad kose juurde teel, nad lähvad mööda ammust teed.
Vee juurde loomad lähevad, vee juurde lapsi juhivad.
Sinna loomad ongi teel, kus kalju all on puhtad veed.
Nii voolab vesi, kohiseb, mäeharjadelt ta siia teel.
Ðahh!
Matt!
Jaa...
Noh, ohkimisega häda ei paranda. Minu järel, loomad!
Siin mäe taga peaks jõgi olema. Imeline jõeke.
Ah, ei vea mul täna malemängus. Kuulge, Zasuhha, mängime veel ühe partii.
Palun, mille peale soovite?
Kõikide jõgede ja ojade peale, mis iganes maal on. Olete nõus?
Jõed, siis jõed.
Ja ojad? - Ja ojad.
Laulame?
On loomad kose juurde teel, nad lähvad mööda ammust teed.
Vee juurde loomad lähevad, vee juurde lapsi juhivad.
Matt!
Öelge palun, kalake, siin lähedal oli jõgi? - Oli.
Alles äsja oli, ja järsku kadus. Ainult märjad kivid ja see lomp jäid.
Kallid loomad, mul just täna koorus marjast maimuke, tütar.
Ta on alles päris pisike.
Ärge, palun, jooge sellest lombist. Te rüüpate ta koos veega alla.
Teile lonksust ei piisa, aga meie tütrega hukkume.
Aitäh, teile, lahke elevant!
Aga teie minge otse kaljude juurde.
Varem voolas see jõgi väga sügavasse järve, seal saate piisavalt juua.
No veel üks partii.
Ma väga palun teid, austatud Zasuhha, ainult üks partii veel.
Viimane. - Olgu nii.
Järvede peale, kõigi järvede, mis vaid maa peal on.
Laulame?
Nojah, tõepoolest kaotasin.
Imelik, mulle millegipärast tundus, et võidan.
Häda, loomad, häda.
Tuhat korda tuhat aastat magasin ma selle järve põhjas.
Ja järsku tõusis kogu vesi kuhugi õhku.
On teil halvasti
ja on minul halvasti.
Mida teha?
Kõrgel-kõrgel, kivist samba otsas elab oma lossis On-Zei, taeva valitseja.
Lähme tema juurde kurtma.
Nii, loomad, oodake mind siin all. Valvake meie lapsi.
Aga koos minuga tulevad karu, tiiger ja rebane.
Oodake mind nende kivide taga. Ma räägin ise On-Zeiga.
Hei, teie, võitluskuked, siia!
Seal lööb maapealne kärnkonn kongi, nurjatu olend tahab lossi tungida.
Käsin konna surnuks nokkida ja tagasi maa peale visata!
Selge? - Selge.
Kui võidelda, siis võidelda!
Kohe ma panen oma sõjaraudrüü selga, oodake üks hetk.
Kikerikii! Ko-ko-ko.
Hei, teie, valvekoerad, siia!
Kui võidelda, siis võidelda!
Oodake üks hetk. Kohe ma panen oma sõjaraudrüü selga.
Kui võidelda, siis võidelda!
Oodake üks hetk. Kohe ma panen oma sõjaraudrüü selga.
Oo, võimas taeva valitseja, millega te hakkama saite? - Jah, jah.
Mul täna kohutavalt ei vedanud.
Kuidas sa siia sattusid, haletsusväärne olend? - Mööda kivisammast ronisin üles.
Nii, nii. Aga kuidas sind valve läbi lasi? - Valvajad ma ajasin laiali.
Nii, nii. Ja mida sa siis soovid?
Oo, võimas taeva valitseja, te jätsite kogu maa ilma ainsast tilgast veest.
Ai-ai-ai!
Noh, mis parata, kaotasin. Mõistad, ma mängisin kogu vee peale malet.
Kas oma südame
mängisite ka maha? Vaadake, mis toimub maa peal.
Ai-ai-ai.
On alles häda. Ja aidata ei saa.
Kaotasin kogu vee kuivale Zasuhhale. Algul kosed, siis jõed, siis järved.
Aga pilved? Kas vihma täis pilved ka maha mängisite?
Ei, mis sa nüüd. Pilvede peale me isegi ei mänginud.
Pilved?
See on võrratu!
Aga mis peamine, mul on neid nii palju kui kulub. Tule minuga, kärnkonn.
Muidugi On-Zeil on neid - pilvi lausa igasuguseid.
Pilvi kaugemal ja lähedal, pilvi kõrgemal ja madalal.
Nagu karukarv, nad sagrised, või kui siugjad kalad siidised.
Pilvedest me kõrgeaususel silm peal on suurel kogusel.
Lossi all peidus seal vesi on sügaval. Ei mind nüüd ohusta mitte miski siin maal.
Lossi all peidus seal vesi on sügaval.
Mis see on?
Kuhu sa lähed?! Seisa!
Sa vabanda mind, sattusin hoogu.
Pole midagi, kellega ei juhtuks.
Nägemiseni, taeva valitseja! Aitäh, õnnelikku siiajäämist!
Järgmine kord, lugupeetud kärnkonn,
ei pea te nii vaevarikast teekonda ette võtma.
Kui on midagi, hüüdke mulle otse alt maalt.
Nüüd te siis teate, miks rahvasuu ütleb: "Kärnkonn krooksub vihma".
Jutustas Pastella